LONDON / LOS ANGELES 16 JANUARI 2018
20-ÅRSJUBILEUM FÖR COLDPLAYS FÖRSTA SPELNING
- Hallå? - Hej Chris, det är Mat.
- Mat, hur är det? - Bra. Kan du prata?
PRIVAT COLDPLAY - LOGE
Ja, det passar bra. Hur mår du?
Bra. Jag undrade bara om du hade sett filmen än.
Helt ärligt, Mat, vet jag inte om jag kan göra det.
Det känns som, om jag ser den
kanske jag bara vill klippa bort mig själv ur filmen.
Så, om det är okej med dig, kan jag bara lita på dig?
- Okej. - Om det inte gör något.
Vi har känt dig så himla länge
och vi litar på dig och älskar dig.
Gör den film du vill göra
och allt jag ber om är att du inte inleder filmen
med ett sådant där klipp på bandet när vi går på scenen
för det har liksom gjorts förut.
- På riktigt? - Ja.
Okej. Jag tar hand om det. Ska se vad jag kan göra.
- Tack, Mat. - Ja.
- Vi hörs snart. - Hejdå.
1996 TRÄFFADE FILMSKAPAREN MAT WHITECROSS
ETT ÅR SENARE BLEV DE COLDPLAY.
HAN HAR FILMAT DEM SEDAN DESS.
SÃO PAULO A HEAD FULL OF DREAMS-TURNÈN
8 NOVEMBER 2017
2 ÅR TIDIGARE
A Head Full of Dreams är något vi strävat efter att komma till länge.
Resan har varit så stegvis och så episodisk.
Det är som ett berg som bara blir högre.
Om jag vänder mig om och tittar ner
tror jag att jag kommer bli förvånad över hur vi alls tog oss hit?
Inte en dag passerar...
...då jag inte påminns om hur väldigt lyckosam jag är
först och främst att ha träffat de andra killarna
och att saker bara hände som de gjorde.
Vår vänskap har på något sätt överlevt...
...och förblivit rätt lik hur den var.
Vi har tillbringat halva livet ihop nu.
Jag har tillbringat mer tid med de här människorna än nästan någon annan.
Det är mer som en familj. Mer som bröder, faktiskt, än vänner.
Jag tror vi alla tänker på vad vi skulle göra med våra liv
om vi inte hade träffats.
Det är nästan skrämmande att tänka på det, faktiskt.
- Bra. - Trevligt.
Kan du sänka ljuset en aning?
Bara den här en aning. Tack.
Bra.
Vad ska vi sjunga?
Trevligt.
Bra jobbat, killar.
Ja, sådär. Så ska det vara.
Lyssna på applåderna.
Oroa dig inte om du inte gillar det.
Jag har kul. Vet du vad jag menar?
Det är så det får mig att känna.
- Pappa, jag älskar den här låten. - Tack, älskling.
Och tack för att du sa vad jag betalade dig att säga förut.
Jag sa till de andra:
Att se saker som spelades in för 20 år sen, du vet...
Jag hade inget minne av att någon hade en kamera då...
...är en riktigt konstig känsla.
Det som blivit riktig avlägsna minnen sköljde över mig igen.
Våra liv har förändrats på så många sätt.
Och när jag tänker tillbaka på vad vår första platta var...
Om du lyssnar på Parachutes nu
är den mycket akustisk och väldigt liten och riktigt intim.
Och så om du spolar framåt till A Head Full of Dreams
är den något helt annorlunda.
Att se tillbaka på gamla klipp, under allting,
ser jag samma personer då som vi är idag.
För att verkligen få hela historien måste du gå tillbaka till när vi träffades.
Jag menar, det känns verkligen som en livstid sedan.
Vi var vänner i nästan ett år innan vi spelade någon musik ihop.
Vi bodde alla i samma studentkorridor.
De flesta hittar nog sina bandmedlemmar genom att annonsera.
"Trummis behövs" på sista sidan av NME eller något liknande.
Jag tror att i vårt fall var det annorlunda
för vi visste allihop att det här är gruppen vi vill bilda.
De här är de vi vill vara med.
Vi träffades på University College London.
Vi pluggade allihop för att vara med i band.
Det här är UCL-domen. Kom närmare.
Okej, vi går in på college nu.
Det här är hingsten.
Vi har väntat på er. Kom in.
Bara din Jones-person?
Låt mig visa dig runt.
College var bara ett sidospår.
Jag tänkte det var ett bra ställe att träffa folk
för jag ville vara med i ett band.
Jag kom hit, till det här stora stället. Ramsay Hall hette det.
Tottenham Court Road.
Det kvarteret har inte ändrats alls. Där bodde vi.
- Ser lite pastoralt ut nu, eller hur? - Ja.
Såg inte ut så då.
Jag minns första dagen här. En luffare spydde utanför mitt rum.
Massor av musiker i den här korridoren, eller hur?
Fem eller sex band bildades under vårt år.
Det var rätt mycket luskande i början, visst?
Vem gör vad? Vem spelar gitarr?
Det bodde en basist på andra våningen.
Chris var ett enormt energiklot med mycket hår.
Ja, jag minns att han hade väldigt långt hår.
Helt olik någon annan jag träffat tidigare.
Jag visade hela tiden upp mig och sa:
"Jag spelar låtar" till alla som lyssnade.
I love you, Jim. You are a geezer
I don't mind in the slightest
That you look just a little bit like Julius Caesar
Han var väldigt rolig.
Du vet, han var festens medelpunkt.
I love Jim, and everybody knows
Even though he's got a slightly Roman nose
Han väntade bara på någon att klicka med
och som tur var var det du.
1996 när vi träffades tror jag inte Jonny pratade alls.
Han var bara den höga killen i hörnet
som, om du sa någonting, bara log.
Vi kom bra överens med detsamma
men, du vet, man kan inte börja spela musik på första dejten.
Jag kom till London enbart för att hitta folk att vara i ett band med
och göra musik.
Jag hade velat göra det sen jag var liten pojke
men man föreställer sig aldrig riktigt att det är möjligt.
En dag kom jag in i rummet han var i. Och Jonny hade en gitarr, och jag sa:
"Jag visste inte att du spelade gitarr." Och så började han spela.
Och något i mig vreds om.
Jag tänkte: "Det här är killen jag har letat efter hela mitt liv."
Som i Tillbaka till framtiden där Chucks kusin Marvin
ringer Chuck Berry och säger: "Jag har det där nya soundet du letat efter."
Det var kärlek vi första ögonkastet för mig.
Han tog lite längre tid att övertyga.
När jag först började spela med Chris tänkte jag: "Han är så bra.
Jag tror vi kan göra något", du vet.
Naturligtvis får man en känsla av att något börjar
men jag tror inte vi hade en känsla av vad detta något var
eller var det skulle sluta.
Inom ett par veckor frågade vi Guy om han ville vara med.
Jag och Guy gillade inte varann först.
Han tyckte jag var knäpp för jag hade långt, krulligt hår.
Jag tyckte han var väldigt arrogant, men det var han inte. Bara tyst.
Men sen förenades vi över ett keyboard.
Så vi tänkte: "Coolt. Vi kanske inte hatar varann."
Vad det betyder för mig, musik?
Det har varit mitt liv sen jag var kring fem år gammal.
Jag hittade en låda med kassetter som min syster hade och jag glömmer det aldrig.
Jag blev basist för att jag älskade soul och funk.
Och det var det. Jag kom hem från skolan
och spelade det instrumentet konstant i timmar,
låste in mig och spelade.
Han var den förste som pausade hela sitt liv
baserat på en låt som Jonny och jag spelade på två dåliga gamla gitarrer.
Jag kan inte fatta att han gjorde det.
Det blev snart tydligt att vi behövde en trummis
om vi ville göra spelningar.
Chris Martin, det här är dina lyckohjul.
WALES SOMMAREN 1997
Läget? Jag är Cheese Hawk, jag kör Proco-vagnarna
och Deutschen -traktorer.
Vi åkte bort över sommaren och i slutet av sommaren
började vi skriva några bra låtar och vi ville göra en demo.
Numer kan vi äta mat som inte kommer ur sopkorgen.
Vi hade allt utom trummorna. Vi hade ingen trummis.
Så vi hade vår första fotografering på Tesco på Oxford Street.
Jag tog mitt, Jonny tog sitt, Guy sitt.
Det var bara vi tre och hette Panic EP.
PANIC EP EJ UTGIVEN
Vi drog ner till Wills hus
och Will var alltid polaren som spelade gitarr mycket bättre än alla andra
och kunde typ 100 låtar.
Han var en vandrande jukebox.
Jag träffade Chris... Vi satt på en buss någonstans tillsammans.
Vi brukade spela gitarr i trapphusen för de hade bra akustik.
Jag var vid foten av trappan och han var på fjärde våningen.
En fyravånings musikupplevelse.
Det är ett väldigt avgörande och enkelt minne jag har
om att vara barn.
Musik fanns runt omkring mig.
Det är ett arv från min mamma.
Jag visste att Chris och Jonny hade spelat in en EP
och de ville ha trummor med på den.
Min rumskompis spelade trummor och han hade ett trumset.
Vi ställde upp det och sen, när det var dags att köra,
var han helt borta.
Jag tror han försvann.
Jag vet inte hur seriös han var att vara med i ett band.
Så Will sa: "Jag gör det."
Jag är den enda här. Den enda som är kvar.
"Jag testar." och så började han...
Jag fick samma känsla som med Guy och Jonny.
"Det är han. Där är han."
Vi visste faktiskt inte att du var trummis.
Det var jag inte.
Det är just det. Jag försöker fortfarande övertyga världen om att jag är det.
Och Coldplay föddes.
Det är som när bacon och ägg
och svamp och pommes frites
läggs på samma tallrik
och blir något större än de individuella delarna.
Det blir en en sammanhängande helhet som smakar gott.
Vårt sound smakar gott.
Chris är den ostoppbara, kreativa kraften i bandet
som vi försöker hålla jämna steg med.
Han är vår bästa vän och ett musikgeni
och han slutar aldrig att överraska.
Musik är allt för mig.
Jag tror jag var runt 16,
jag uppträdde och musicerade på internatskolan.
Och jag minns att jag sa till folk: "Jag ska göra det här för evigt."
De sa: "Visst, varför väcker du inte dinosaurierna till liv också?"
Du vet, det var så löjligt.
Men jag har varit välsignad i mitt liv med en förmåga att inte ge upp...
...och det kom från min pappa.
Han var den första som sa det till mig, och ofta sa till mig,
och nu säger jag det till min son.
Min pappa är en cirkusdirektör egentligen, men de sa åt honom att bli revisor.
Och hos mamma kände jag en viss frustration
att hon inte fick göra det hon verkligen älskade, nämligen musik.
Så hos båda två fanns det en undermedvetenhet
att om du verkligen känner att du ska göra en sak,
gör det.
Det gav mig en stark känsla av möjlighet
och sen blev den filosofin A Head Full of Dreams.
Han har en oupphörlig och smittsam energi för musik och för livet
och det är otroligt att ha delat en resa
för vi är väldigt olika som människor.
Chris har alltid en mycket tydlig idé om var han vill vara,
vad han vill göra härnäst.
Vi... Jon Buckland, Chris Martin, Will Champion och Guy Berryman...
WYE FARMING COLLEGE AVSLUTNINGSBAL
...även The Coldplay, ska bli ett sådant himla stort band,
och det här kommer vara på rikstäckande TV inom fyra år. Fyra år.
Nu är det 26:e juni 1998.
Till den 26:e juni 2002
kommer The Coldplay eller bandet, vad de nu heter då,
vara kända överallt.
Vi ska bli så stora.
Så Guy, Will, Jon, och Chris. Glöm inte det, okej?
Enorma. Absolut jättestora.
4 ÅR OCH 3 DAGAR SENARE
GLASTONBURY-FESTIVALEN HUVUDARTIST
A HEAD FULL OF DREAMS TURNÉREPETITIONER
Varje skiva är din första och sista. Det är så man måste se det.
Vi föreställer oss inte att vi har någon rätt
att bara lunka in på de här enorma arenorna
och spela samma slags nummer som vi spelade för dem på förra turnén.
Vi börjar från botten igen.
Inte kanske botten riktigt, men typ botten.
- Ja. - Men det är bra, tror jag.
Det kanske låter löjligt, men det känns fortfarande som vi försöker slå igenom.
Vår vän Chris Martin är i studion med oss nu
och han är med i ett litet band som heter Coldplay.
Deras nya skiva heter A Head Full of Dreams.
Är ni inte alldeles till er när ni kommer ut ur grottan där ni skapar er magi
att världen fortfarande bryr sig?
Definitivt. Och nu ska vi ut på turné i ytterligare 18 månader eller så.
Det är då man får den verkliga belöningen.
AIR STUDIOS REPETITIONER
Du kan inte ta något för givet.
Även om uppgången varit snabb
kan nedgången ske fyra eller fem gånger så snabbt.
Efter typ en veckas repetitioner gjorde vi en slags provspelning.
TURNÉREPETITIONER FRANKRIKE
Det är i princip som att säga hejdå. Vi ska vara borta i ett och ett halvt år.
I slutet av den
fick jag en överväldigande känsla att alla försökte vara snälla,
men faktum var att vi lät för hemska.
Vi kände definitivt att vi var tvungna att förtjäna våra ränder igen.
Hej, hur är det med dig?
Den nya plattan är så annorlunda mot den förra.
Så mycket energi, så mycket färg och ljus.
Absolut. Vi ville göra plattan vi alltid drömt om.
Men nu är vi lite nervösa för vi vet inte vad alla kommer tycka.
Men det är som en dröm som blir sann, alltihop.
Det här kanske funkar.
Det var dags för oss att göra en platta om hopp, kärlek och samhörighet,
att omfamna alla sound som vi älskar och alla stilar vi gillar.
Jag tror vissa kommer säga: "Dra åt helvete. Det här är hippie-nonsens."
Men det är okej.
Det här är första turnén där vi känner att ja, så här vill vi ha det.
Jag tror alla tidigare turnéer har varit:
"En dag ska vi ha den här sortens låt och den här sortens produktion."
Den här turnén är första gången vi har fått vad vi alltid hoppats på.
Ni är fyra i bandet. Vem är ansvarig? Vem är chefen?
Vi har en femte medlem som heter Phil.
Ingen ser honom, för han är för snygg
och han drar i alla trådar.
- Finns han på riktigt? - Phil är verklig.
- Jag vill omformulera det. - Phil är verklig.
Han är... kan du inte se honom?
Han sitter precis där.
Bredvid Guy. Han säger inte mycket.
Han syns inte på TV.
Phil Harvey var vår första manager.
Han betalade inspelningen av vår första EP.
Han är en utifrån på insidan.
Han kan se med mycket bättre perspektiv är vi kan ibland.
Skillnaden mellan att ha fyra och fem i en demokrati är avgörande.
För någon vinner. Det blir inget dödläge.
Det är förmodligen sundare än en demokrati
för ingen kan röstas ut.
Det finns inga val.
Det är som en demokratisk femmannadiktatur.
Vad kostar en av varje.
- Fyrahundra styck? - Ja, herrn.
- Vad? - Gör det du. Tre stycken för...
- Tusen för... - Vi säger 600.
- Ta 1000. - Så dåligt förhandlat.
Det viktiga när du är i en ny stad är att inte se ut som en turist.
- Visst, Phil? - Smält bara in.
Se också till att vara förberedd på alla eventualiteter.
- Var säker och diskret och... - Jag tror det går bra.
Jag och Chris skickades till samma internatskola när vi var 13.
Det var så vi möttes och han har varit min bästa vän sen dess.
Jag tror att jag undermedvetet länge nästan förnekade min uppväxt.
Jag uppfostrades mycket religiöst, så det finns en ständig slags självtvivel.
Jag kom från en liten skola i Devon
och gick sen på den här mycket större skolan i Dorset.
Där insåg jag: "Åh, det här blir tufft."
I efterhand var det utmärkt förberedelse för att vara i Coldplay, smädelserna.
Jag tycker folk var förbannat elaka mot honom.
Det fanns också en viss sårbarhet kring honom.
Det fanns några killar i mitt år som verkade vara lite mer sansade
och dubbelt så stora som alla andra
och en av dem var den här killen, Phil, med perfekt hår.
Och han tyckte synd om mig, tror jag.
Vi spelade i hop i några band i skolan, men det varade aldrig länge.
Jag ville så gärna, men jag hade noll talang.
Vårt bluesband hette The Rocking Honkies,
Och det var så dåligt som det låter.
Vi ska gå backstage med The Honkies.
Lägg till dina kommentarer.
Tim, vi är de rockande, tonkande jävla honkies.
Chris Martin på piano!
Vi känner varann så väl att vi vet vilka knappar man inte får trycka på.
Ärligt, jag är bättre vän med dem nu än någonsin.
Chris förklarade det för mig häromdagen. Vi hade bandmöte och han sa:
"Det är skönt nuförtiden. Jag vet när jag inte behöver säga något
för jag vet när Will ska göra det.
Jag vet när Guy kommer säga något."
Så stora oenigheter är sällsynta.
3 MÅNADER TILL SKIVSLÄPP
Vi har haft våra duster som band, men kommit igenom dem.
Ett äktenskap med fyra är en svår affär.
Det är svårt för vi jobbar så hårt med att hålla varandra nöjda, vi fyra.
Men ibland behöver saker sägas
och jag har lärt mig med åren att det måste bli jag,
den typ inofficiella "käppen i hjulet-kastaren".
Det har blivit dags för det vi kallar... spårlistning.
Vilka låtar ska vara med på A Head Full of Dreams?
Jag tror vi alla är eniga om att vi kanske inte alla är eniga.
Jag tycker det finns åtta låtar
som jag skulle vilja tro att vi är eniga om.
- Ja. - Det här kan bli för mycket för mig.
Okej.
Jag är rädd att vi kanske kommer göra varann riktigt förbannade.
Vi måste vara ärliga. Den här veckan kan vi inte...
- Vi måste få det här... - Okej. Vilka är det?
Min känsla är "Hymn for the Weekend."
- Alla överens? - Överens.
- "Carried." - Ja.
- "Everglow"? - Överens.
"Amazing Day."
För helvete.
Du får lov att säga ja.
Men jag vill inte vara en skitstövel. Mitt jobb är att hålla ihop bandet.
- Såklart, men... - Jag gör som du säger.
Jag tänker inte sluta i bandet bara för att...
Så det är ett definitivt ja.
- "Up and Up." - Det är en av mina definitiva.
- Jag vill ha med den. - Den står på min lista.
Det måste vara för att den är ett exempel på en avgörande historia som...
Tja, vi har definitivt gjort en EP.
Ingen av oss är särskilt konfliktsökande.
Men ibland kan det vara farofyllt och vi har definitivt dispyter.
Alla har något att säga till om.
Det är grundvalen för vårt band, faktiskt, jämställdhet.
Vi beslutade det nere i Camden redan från början.
Det här är vårt område.
Jag ska visa dig.
Därborta, den gatan upp där.
Där är var allt hände. Det är vår Cavern.
Här började det.
- Camden? - Ja.
Starten på rocklegenden.
- Här är det. - Wow.
- Så, 268. - Ja.
- Har målats om. - Ser mycket trevligare ut.
Här började vi först repa när Will kom med i bandet.
Min gamla lägenhet, där Chris och jag bodde.
Vi är på Camden Road. Vi är The Coldplay.
Kom med här. Jag ska visa dig.
Där går Guy.
- Vem bodde där? - Det här var Chris rum.
- Vi spelade härinne. - Ja.
Vi kör en enkel stretchrutin när vi sjunger vissa låtar också.
Jag vet inte om du kan se det från där du står.
Det här var Jonnys sovrum och vår replokal.
Chris och jag står normalt ihop. Vi höjer höger arm.
För den till sidan.
Fick du just ut arslet, Jonny?
- Det är rätt litet, eller hur? - Verkligen.
För ett helt band och en säng.
Det är kul att tänka sig att allt härstammar från det här sovrummet.
Ett par dagar efter Panic EP: n körde vi vårt första rep.
Och den kvällen ringde jag en promotor på Laurel Tree i Camden
och sa: "Kan vi få en spelning?"
och trodde det skulle ta sex-åtta veckor.
Han sa: "Ja, nästa söndag. Vad heter ni?"
"Vi har inget namn än."
Vi fick komma på ett namn, för vi skulle trycka upp flygblad.
Så vi kom på ett riktigt hemskt namn.
Det finns en gammal lapp som Chris har.
Det är som en lista över saker till bandet.
En är att skaffa en trummis.
Spelning ett, spelning två, spelning tre, spelning fyra, skriva kontrakt.
JA! UNDERBART!
Det var inte förrän Phil kom med som saker började förändras.
Jag åkte alltid ner för att hälsa på Chris i London,
och jag delade säng med Jonny.
Klart att jag kom på första spelningen, när de var Star Fish.
Tack för att du kom och tittade.
Det var på en total sylta i Camden.
STARFISH + ANDRA FREDAGEN DEN 16 JANUARI
JANUARI 1998 SPELNING 1
Vår första spelning på Laurel Tree var, tycker jag,
kanske den värsta upplevelsen jag haft i mitt liv.
Jag mådde så illa innan.
Jag har aldrig varit så nervös, tror jag.
Vi väntade oss runt 20 personer.
Det var utsålt och vi tänkte: "Wow, det här är lite konstigt."
Det är så häftigt med college. Vi verkade jättepopulära,
men de var egentligen bara där för att ragga.
Det är verkligen litet, eller hur?
Min pedalbräda fick inte plats på scenen.
- Det är fantastiskt. - Känns inte som 20 år sedan.
Vi gjorde ett par spelningar här, visst?
FEBRUARI 1998 SPELNING 2
Jag tror det bara var en, utan trumset.
Bandet som spelade före oss hade trummor
så vi frågade dem om vi kunde använda deras och de sa ja,
Men sen avbröt promotorn deras spel.
De blev riktigt sura och tog med sig trummorna hem.
Jag bad dem: "Snälla, ta inte med dem.
Det är vår andra spelning någonsin."
Jag har en idé.
Vi har ingen bastrumma
men när jag stampar med foten...
...kan ni alla sjunga "Ooh!"
Vilken lysande idé.
Jädra Will, alltså.
Helt skrämmande på alla sätt, men otrolig och underbar.
Vår andra spelning som personer, men vår första som Coldplay.
- The Coldplay. - Ja, just det.
Vart kom vårt namn ifrån?
NME-TURNÉ 2000 FÖRSTA TV-INTERVJUN
En kompis hade ett band som hette Coldplay.
De beslöt att de inte gillade namnet, så vi stal det.
De sa att det var ett skitdåligt namn och de ville inte ha det längre.
Visade sig vara ett riktigt svårt ord att säga till folk.
Du säger att du är med i ett band. "Vad heter ditt band?"
- Coldplay. - Vad? Gold Blade? Cold Cut?
- Det är riktigt svårt. - Gold Blend.
Jag tycker fortfarande inte vi fått namnet riktigt rätt
men det är nog lite sent att ändra på det.
Varje spelning var som en milstolpe.
Jag minns känslan och sorlet i de här rummen,
svetten som droppar från taket, rök och klibbiga golv.
Toalettrundan, som den kallas,
som fick oss att inse att det skulle bli jobbigt.
Man måste lägga ner tiden och energin.
Vi var beredda att göra det, så länge som det krävdes.
Vi fortsatte bara och lurades av pengagiriga, skumma Camden-promotorer.
Jag tror att jag i bakhuvudet måste ha tänkt
att ja, jag vill vara inblandad i det här.
Och sen mins jag att Chris sa till mig hur de blev lurade
och jag tänkte att jag kanske kunde göra ett bättre jobb.
Han hoppade av universitetet för att bli vår manager
vilket var ett fantastiskt osjälviskt drag.
Sen gick det till nästa nivå.
Djupt i lyan av rock and roll hittar vi mr William Champion.
- Lite nervös? - Ja, lite.
Var är Harvey-karaktären?
Jag tog det rätt seriöst redan från början.
Jag hade en bok, minns jag, som hette How to Manage a Band.
Jag hade den längsta listan över folk att kontakta
men ingen ville ta mina samtal och jag kände mig rätt nere.
Jag tror det som fick oss att fortsätta...
CAMDEN DINGWALLS MAJ 1998
...var att låtarna blev allt bättre,
spelningarna blev allt bättre.
Jag tror Chris alltid hade tillräckligt med självförtroende för oss alla
fattar du?
The Falcon var första gången som Steve Lamacq kom.
CAMDEN FALCON OKTOBER 1998
Jävlar. Steve Lamacq är i publiken, så vi bara wow.
Han är som Yoda för radio i Storbritannien.
Han kom till oss före någon annan.
Jag kunde inte tro det. Jag började svettas. Steve Lamacq!
Jag minns att Lamacq ringde mig.
"Phil, det är första gången jag någonsin erbjudit en Radio 1 kvällssession...
...till ett band utan kontrakt.
Vill ni köra?
- Tyvärr, polarn. Tack. - Hejdå.
Blev antastad av några autografjägare.
De var inte ute efter vår autograf. De ville ha Bryan Ferrys.
Bor häromkring, tydligen.
Avec le singer "twattish".
Det här är Lamacq live från Radio 1...
...och vi går nu till vår studio i Maida Vale.
Hallå, Coldplay?
- Hallå, Steve. - Allt bra, Steve.
Ni släppte en singel. Jag visste inte ens att ni hade en skiva ute.
Vi la den i ditt brevinkast.
Har du inte lyssnat på den, din jäkel.
Det tänker jag inte säga.
Vilken är första låten ni ska köra?
Vi ska köra en låt som heter "Bigger Stronger"
som var vår singel i maj.
- Men, du vet... - Folk kan ha missat den.
Okej. Här är Coldplay då, live på Radio 1.
Tack, Steve.
Det var en riktigt intensiv tidsperiod, för vi var beslutna att inte misslyckas.
Vi skulle bara inte ge upp förrän vi kom någon vart
och gjorde en platta och fick skivkontrakt.
Jag kan säga att låtarna var riktiga låtar.
Och jag tänkte bara, okej det här kan bli något som blir en del av mitt liv.
Och så inom några veckor var det allting.
Jag var i badrummet i mina föräldrars hus
och läste NME.
Det stod 20 Nya band för 1999.
Och visst där fanns Muse, Elbow,
Gay Dad, Bellatrix.
Och så stod det Coldplay och jag nästan svimmade.
Ja, Chris föll av toaletten.
Jag gjorde som Doc Brown från Tillbaka till framtiden
och jag ringde Will, jag ringde Jon, ringde Guy.
Jag sa: "Har ni sett det här?"
Det stod att "Bigger Stronger" var deras debutsläpp i få exemplar.
Förvänta er att kopior av den är värd ett litet bolån till jul.
Fan i helvete, alltså.
Ett stycke ändrade hela våra liv.
Nästa spelning efter det NME-tipset...
BULL & GATE JANUARI 1999
jag minns bara att det var absolut fullproppat.
Jag vet inte om ni läst om oss, men det har skrivits om oss.
Saker och ting hände väldigt fort efter det.
Massor av olika skivbolag, de som hade ignorerat mig
kom alla tillbaka och sa: "Hittade er demo igen. Den är fantastisk."
15 april 1999 skrev vi, på Trafalgar Square.
Vi fick massor av erbjudanden, men det Parlophone var alltid givet,
The Beatles hem.
Och de hade Radiohead, de hade Supergrass.
Jag minns det tydligt, känslan av att vi har något nu.
Men det går tillbaka till Chris lista. En bock till.
Nu fortsätter vi med det viktiga arbetet.
Jag minns definitivt inte känslan av att nu har vi lyckats.
Det var mer som okej, det här är början.
Ja, killar.
Hela den grejen var cool
Det var så många små saker som vi lyckades med.
Men vår anda, alltså... tyckte det var det bästa vi spelat.
Det var det mest livfulla vi någonsin spelat.
Helt klart.
Den låtlistan var mycket bättre, eller hur Phil?
Jag tyckte det var jävla maxat.
Jag bara kände för det. Brydde mig inte ett skit.
Så det ska vara.
Vi ska inte upp förrän om 20 minuter.
Låt dem vänta.
Vänta tills Jeff ger tecken.
Okej. Ikväll får de definitivt vänta.
Vi gjorde vår första brittiska turné med sju killar på en buss.
Vi kunde inte fatta vilken tur vi hade.
Det är otroligt att kunna göra samma sak nästan 20 år senare.
Guy, är du redo?
Jag är inte med på den här.
Guy! Upp på scen.
Jag är inte med på den här.
Det har varit en konstant evolution
så det känns inte som vi plötsligt gick från att spela på en liten pub i Camden
till en enorm stadion i São Paulo.
Ibland tror jag det är den gradvisa processen
som grumlar känslan av hur långt vi kommit.
Det här är Hoppy.
Han är från... är inte du från Leicester, Hops?
Så det här är en låt för honom.
Men skalan på det som händer runtom oss är helt enkelt kolossal.
Hoppy. Vart tog Hoppy vägen? Kan du komma upp på scen ett tag?
Allihop, det här är Hoppy. Han har skött våra gitarrer i 20 år.
Han har varit med oss sen vi reste runt i en pytteliten skåpbil,
mindre än den här scenen
och spelade för kanske 20 personer.
Hela tiden har han varit med oss och varit så tålmodig, som resten av vårt.
Och vi vill skicka kärlek till dem
för de har jobbat så hårt för att göra det här möjligt.
Vårt crew har varit otroliga
och en handfull av dem har varit med oss från början.
De är legender i branschen nu, vilket är underbart.
Alla har bilden av oss
att vi skapats av ett stort skivbolag
som något slags indiepojkband, men vi har faktiskt gjort allt själva.
Vår manager är vår bästa polare och vi producerar skivan.
Det är det vi får en kick av, känslan av hemmagjort.
Men ingen ser det på riktigt.
För de ser de tjusiga TV-annonserna och annat.
Vilka fler texter kan vi ha på t-tröjor?
Det skulle vara lite dystert att ha: "We never change, do we", visst?
Det skulle vara kul om man hade den på hela tiden.
- Kanske "Can anybody fly this thing?" - Bra, Hops.
Det är min favoritrad av alla våra låtar.
Samma här.
När du jobbar med första plattan
är ett £14,99-märke från WHSmith ungefär så stor som produktionen blir.
Men nu har vi en multimedia, 3-D-grej.
PRODUKTIONSMÖTE 2015
- Vilken skala är det? - En till en.
- Så den riktiga blir större. - Dubbelt så stor.
Dubbelt så stor.
- Det här är biljetterna vi sålt? - Ja.
Nästan alla är kvar.
Vi får börja lägga till folk längs vägen. En stor familj.
Musikaliskt förr tror jag vi kände en massa press
att allt skulle komma från oss fyra.
Vi började samarbeta med folk
för att det öppnade upp ett nytt sätt att göra musik.
Vi är så glada att du gör det här.
Du räddar vår karriär.
Lägg av, din galning.
- Kan de filma det här? - Visst.
Det är Chris telefon.
Vi har fortfarande den där filosofin om hemmagjort
men nu har vi väldigt öppna dörrar.
Om du dyker upp kan du få en chans
men det hjälper om du är typ en legend.
Det låter så bra.
- Vi gör det med en gång. - Okej.
Studion vi spelade in i med Beyoncé var faktiskt min sons sovrum
så vi fick göra så att det såg ut lite som en studio.
Han vill att jag ska göra det mjukare igen.
Och få henne att känna sig så speciell som hon är.
Det kan vara konstigt för en del att Stargate producerar en låt
som Noel Gallagher är med på som Beyoncé också är med på.
Det tog till och med mig ett tag att begripa.
Oasis var ett så avgörande band för oss i mitten av 90-talet.
Noel!
Ska vi slåss?
Nej, du och din unge ska det.
Varför ska vi slåss? Jag fattar inte.
Jag har ingen aning.
- Vem startade det här? - Det var du.
- Jag startade inte något slagsmål! - Du är en lurig jäkel.
Så det var liksom bara det här kallas A Head Full of Dreams.
Den borde handla om att få drömmar att bli sanna
och en av våra drömmar var att Noel skulle spela på något.
Noel Gallagher, han medger det själv, är lite grinig
och delar inte min världsbild på något sätt eller vis.
Det är hela poängen med plattan. Alla duger.
Även de som inte riktigt gillar konceptet på plattan
har dykt upp för att spela på den.
Så tack, Noel.
Jag såg att dina ungar tackades.
Ja. Om du vill ha med dina ungar på ditt album
får du göra en deal.
Först måste de gilla låten.
Sen måste det vara kanske en pizza inblandad.
Det är mutor egentligen.
Det var så vackert.
Generellt med A Head Full of Dreams
bad vi alla i närheten om de kunde sjunga.
Vi ville prova och omfamna alla saker vi älskar
och de människor vi tycker är grymt bra.
Bara tanken på att inkludera.
Ni började som fyra vänner som spelade tillsammans
och blev det största rockbandet i världen.
Jag undrar, vad förlorade ni i den processen?
Vår trummis.
Väldigt tidigt lärde jag mig att utan oss fem...
...kan vi bara inte vara Coldplay.
Jag tappade blicken på vad som gör ett band till ett band.
Det enda vi har är vår vänskap.
Vårt bands bana hade kunnat ändras dramatiskt
för vi kickade i princip ut Will.
Det var den mörkaste och värsta punkten under vår tid ihop.
Spänningen, allting vi gjort, fokuserade på att få ett kontrakt.
Så vi fick ett kontrakt och tänkte åh Gud.
Ja, vad gör vi nu?
Jag kom till en punkt där jag inte visste tillräckligt om hur man spelar trummor
för att hålla jämna steg med musiken som skrevs.
Vi tappade tajmingen där. Det var hemskt.
Jag var inte tillräckligt bra för att genomgå prövningarna med inspelning.
Ska vi lämna den och gå vidare till en annan?
Vi jobbade med en producent som var minutiös med perfektion.
Allt handlade om att Wills trummande inte höll måttet.
Och vi trodde på det, vet du. Vi trodde det.
Det blev jättesvårt.
Chris och jag hade... jag lämnade bandet, vilket var helt miserabelt.
Jag var en skitstövel mot Will
och vi visste inte vad vi höll på med.
Så Will lämnade och vi höll några auditions.
Och jag tror det var genom att hålla dessa auditions
som det slog oss att det var hemskt.
Jag vaknade upp och kände att det här är helt fel.
Vi sa: "Du, kan du snälla komma tillbaka?"
Och tack gode Gud, det gjorde han.
Om vi hade valt en annan väg
vet jag att vi hade misslyckats vid någon tidpunkt.
Hur går det?
Öhh, okej.
Inte första gången du blivit bunden vid en stol för att be om ursäkt.
Nu gäller det.
- Coldplay! - Okej!
Jag är glad att det hände, för det var en extremt viktig läxa
gällande vad vi måste hålla fast vid mest av allt.
Det här är vad vi startade. Det här är så vi ska fortsätta.
Will, Will.
Trummisen får alltid en massa pekpinnar, om du ursäktar skämtet.
Om jag har något råd till alla strävande band
är det att jävlas inte med er trummis.
Ett band är en magisk sak och alla förbättras tillsammans.
Det är vad som givit Will sin styrka.
Han är som basen på en staty och utan den faller allting.
Sanningen är att utan de andra tre
skulle var och en av oss vara körda.
Jag kan inte göra det på egen hand.
Det skulle inte gå.
VI ÄLSKAR ER. NI GÖR ETT FANTASTISKT JOBB.
WILL, JONNY OCH GUY.
PRE-PARACHUTES KAMPANJ 2000
Jag älskar det.
Vad tycker vi?
Kan vi komma topp 1000?
Jag är inte säker, faktiskt.
Toppen, så vad måste vi göra, i vilken ordning?
Vem vill vara först?
Vad tror ni... 15 minuter?
Ja, det funkar bra för mig.
Bra. Tack.
- Vill ni att vi ska prata franska? - Ja, det vore toppen.
Hur säger man "releasedatum"?
Parachutes gjordes under en tid då vi hade många känslor
utan att nödvändigtvis veta vilka de var eller hur vi skulle hantera dem.
Wills mamma var riktigt sjuk.
Ingen av oss hade någon aning om hur vi skulle hjälpa honom med det.
Han visste inte hur han skulle uttrycka det.
Hon var sjuk i ett par år och det gick bra.
Blev faktiskt mycket bättre och sen, tyvärr, blev det mycket sämre igen.
Och det är en konstig tid.
Hon var med i band, hon älskade musik. Det var hennes liv.
Det säger en del att jag valde att hänga med bandet.
Jag åkte till deras lägenhet och berättade vad som hände.
Jag hade inga verktyg att hantera det.
Jag kastade mig bara in i det här extraordinära nya livet jag hade.
Det är naturligtvis väldigt avgörande att förlora en förälder i alla fall
men ännu mer gripande
av det faktum att det var något hon var så passionerad om.
Hon dog i maj 2000
och vår platta släpptes i juli det året.
Ni pratar med oss när vi är rätt nervösa
för vi närmar oss precis brytpunkten.
Det är avgörandet nu för oss, de kommande två veckorna.
ROCKFIELD STUDIOS SÖDRA WALES
Vi hade haft det jobbigt i studion och vårt självförtroende sviktade lite.
Vi visste inte vad vi gjorde
och vi visste inte riktigt vilket slags band vi ville vara.
Vi splittrades nästan över de låtarna.
Ibland spelade vi och tyckte: "Det där lät riktigt bra."
Sen lyssnade vi och en av oss blev upprörd.
Chris ropade in oss och sa: "Lyssna. Jag har en ny låt."
Den var lite akustisk och lät lite som Neil Young,
långsam och country-aktig.
Jonny spelade ett stort, förvrängt riff över det och så föddes den.
Det var ett helvete att spela in den plattan.
Men när vårt självförtroende och vår entusiasm sviktade
var det alltid Chris som sa: "Vi måste få till det här."
Vi bryr oss om det vi gör i löjlig grad.
Vi bryr oss när folk hånar oss.
Vi bryr oss när vi får höra att vi är inte si och inte så.
Det blev så många eländiga timmar i studion
men det var värt det i slutändan.
Jag tryckte inte på det, men det var en härlig gest
att killarna ville ha en rad i fodralet
om att skivan tillägnades min mamma.
Så jag är tacksam för det
och det är något hon hade varit väldigt stolt över.
DENNA SKIVA ÄR FÖR SARA CHAMPION.
Vår platta är ute!
PARACHUTES SLÄPPS JULI 2000
Vi trodde aldrig vi skulle nå den här dagen, helt ärligt.
Det är inga fantastiska tider precis, men det kommer en ljusstrimma nu och då.
Den här plattan heter Parachutes.
Singeln är "Yellow" och bandet är Coldplay.
Er skiva ska till ställen som Tesco.
Två lådor Kitekat, Coldplay Parachutes
och några Hobnobs, tack.
FÖRSTA TV-UPPTRÄDANDET "LATER... WITH JOOLS HOLLAND"
Mat, hej. Det är dag ett...
FILMANDET AV VIDEON TILL "YELLOW"
...av det här endagsfilmandet av videon.
Du ser bra ut. Du ser smal ut.
Fyra ackord och nu allt detta.
En till Top of the Pops-debut nu för fyra London-killar
direkt från deras första egna turné.
Det här är Coldplay.
ALLA DATUM UTSÅLDA
Ni killar har sålt över 35 000 exemplar i Holland redan.
Igår nådde vi en miljon i världen.
För tre år sedan ville tjejer inte ens sitta bredvid oss på busshållplatsen
och nu omger de oss.
Den nya låt som hamnat högst upp och ett helt nytt album på nummer ett.
Coldplay och Parachutes.
Jag vet inte hur jag ska presentera det, men förhoppningsvis samma tid nästa år...
...sjunger ni med för det kommer bli en hit och den heter "Yellow."
Deras debutalbum Parachutes...
A RUSH OF BLOOD TO THE HEAD- TURNÉN 2003
...har sålts i otroliga tre miljoner exemplar världen över.
X & Y TWISTED LOGIC-TURNÉN 2006
Inte illa för fyra killar med en medelålder på 22.
VIVA LA VIDA-TURNÉN 2009
MYLO XYLOTO-TURNÉN 2012
Det är en vägg där.
Tack så mycket.
Folk sa alltid: "Ni kommer ledsna på den där låten"
och jag har inte gjort det än, men jag...
Är inte säker på om det är en klassiker.
Jag heter Chris, sångare i Coldplay.
Den mest multimiljon-platinum- supersäljande plattan någonsin
var Parachutes.
Och vi måste göra en uppföljare
och för att kunna göra den måste vi jobba extremt hårt.
Det här är Coldplays nervcenter där allt görs.
Vi går in och ser vem som gör vad.
Will.
Du är trummis i Coldplay. Vad gör du?
Jag jobbar lite på den nya plattan.
Det måste vara hans favoritljud, en orkester som stämmer instrumenten.
Vad är utslaget där inne? Verkar som om ingen riktigt...
- Vi tycker det är jättebra. - Okej.
- Det finns inte plats för medelmåttigt. - Absolut inte.
- Om det är skitdåligt, säg det. - Det är jävligt bra.
Fortsätt.
Men jag säger det att även om alla hatar den, du vet.
Jag ville att vi skulle göra en skiva så vi kunde dö lyckliga efteråt.
Och det menar jag verkligen och det låter otroligt pretentiöst
men det är ingen poäng med att vara i ett band
om du inte försöker göra det bästa någonsin.
Filhar-jävla-moniska.
Phil Harvey-moniska.
- Vad? - Det låter jättebra.
Kom in med attack, som om ni verkligen älskar bandet.
Förstår ni vad jag menar?
Föreställ er.
Då kör vi.
Jag tror inte vi var nöjda med första plattan
vilket gjorde att vi jobbade hårdare på den andra, tror jag.
Det finns inget recept som vi försökte repetera.
Hörde du?
Hörde du Jonnys riff? Det är fantastiskt.
Det är bara Guys basspel som förstör det hela.
För att du lägger all din tid på att filma dem. Det är därför.
Guy, kom igen.
Det var så mycket mer kraft i det här
att man kunde glömma sin egna mentala eller fysiska hälsa.
Vi slutade inte förrän det vi försökte göra blev rätt.
Vi kan ta in någon annan. Pino Palladino.
- Finns det någon nackdel? - Ingen nack...
Alla som säger att det finns en nackdel med det vi gör snackar skit.
Vi stressar och oroar oss förstås
och vi lägger allt vi möjligen kan på det
på bekostnad av vänskaper och allt.
Men det finns inga nackdelar med att vara med i ett band.
Finns det någon nackdel med att vara bandets ansikte utåt?
Nej.
Chris har bara tänkt på plattan i sju månader
och strävar efter total perfektion.
Han sover nästan inte.
Han har varit så otroligt fokuserad
säkert till skada för en massa andra saker i hans liv
medan jag tycker det är ganska lätt att kliva av och gå hem.
Särskilt när vi mixar
och man måste lyssna på samma låt 80 gånger på en dag.
Vid det laget låter allt lika.
Chris kom in en helg. Han var i studion helt själv.
Och så kom vi tillbaka på måndagen och han sa: "Jag har den här låten."
Och vi spelade in den, rakt upp och ner som den var
och vi behöll den originaltagningen.
Den här är ny. "Scientist."
Den bara satt där med en gång i ett sådant omedelbart, spännande ögonblick.
Bästa ögonblicket på hela plattan för mig var när vi kom tillbaka till den låten.
Och jag hörde det här riffet genom en vägg.
Och det är min favoritmusik på skivan.
Hej, killar.
Innan vi åkte till USA tänkte vi: "Verkligen?
Är vi säkra? Ingen kommer gilla oss där."
Det finns ingen falsk blygsamhet här.
Jag hade ingen jävla aning om hur man sålde in en skiva i USA.
Jag hade tur som träffade Dave Holmes och han kom med som manager i USA.
Väldigt snabbt blev han den övergripande hjärnan bakom allt.
Jag gillade deras musik från deras första EP: s
men jag glömmer aldrig dagen då jag fick en masterkopia på A Rush of Blood.
Då tänkte jag verkligen att
okej, de här killarna har förmågan att gå jättelångt.
Dave sa igår att...
Jag har fått texterna fel på "Rush of Blood".
Dave tog över tömmarna mycket snabbt. Nu är han pappa åt alla.
De gjorde vad som än krävdes.
Vi intar USA.
Men först var reaktionen rätt ljummen.
VÄRLDSBERÖMD KROKODIL
En radiostation för modern rock skulle anordna en stor festival
och vi blev inklämda mellan några riktigt tunga band.
Och det var ganska knäckande.
Vi fick rätt många projektiler kastade på oss.
Har någon här köpt vår skiva?
Okej, bra gjort.
Snyggt jobbat, bra.
En person.
Jag minns att vi spelade på en radioshow i Washington DC
och någon kastade en CD på Chris och träffade honom i huvudet.
Han kom in i logen och sa: "Tack så mycket, Dave."
Vi är verkligen ledsna för det här.
Det är förjävligt.
Jag kände mig hemsk. Här sa jag åt dem att det var en bra idé
och jag är säker att de tänkte:
"Vad fan gör vi det här för?"
Ni borde visa Fred Durst.
"Jag älskar ert band, kolla in det här."
Jag tror att just då kände vi oss helt annorlunda än alla andra
men jag tror det funkade för oss, snarare än var till nackdel för oss.
Du tar emot oss, visst?
Om någon sagt för ett år sedan att vi skulle göra bra ifrån oss i USA
skulle vi nog ha skrattat, för det är inte den sortens musik
som man vanligtvis associerar med den amerikanska musikscenen.
De sa aldrig nej till att jobba hårt
och jag är säker att det fanns gånger då de hatade mig.
Jag är helt säker att det fanns gånger då de undrade om det var värt det.
Kommer det här verkligen ge något? Men det gjorde det.
Att plöja USA... Det kändes svårt just då.
Men när jag ser tillbaka på det nu
var de i många avseenden de mest givande dagarna,
dem som jag ser tillbaka på med mest ömhet.
Vi var bara ungar.
Vi visste inte vad som skulle hända, men vi gav aldrig upp.
Framgång i USA, betyder det mycket för er?
Så länge alla som köper våra skivor gillar dem
bryr vi oss inte om det är tio miljoner eller 30 miljoner människor
så länge det är mer än fem miljoner.
Jag tänker inte sitta och snacka om dåliga tider
för det fanns egentligen inga,
inte på det hela taget.
Men det var konstigt
när det övergick till den där mainstream mediagrejen.
Vi startade vårt band ihop
och det var en demokrati och det här konceptet med jämlikhet.
Och förstås var det lite märkligt
när pressen fokuserade på Chris och hans förhållande med Gwyneth.
För ett ögonblick kändes det som jaha, men vi då?
Men jag tror det har varit ganska hemskt för honom bitvis.
Det kan vara roande i början
men efter ett tag kan det kännas som intrång, rätt klaustrofobiskt.
Det som du drömt om i hela ditt liv
har visat sig vara inte så glatt och oskyldigt
som det kan ha känts.
Jag ville alltid vara med i NME.
Det var allt jag brydde mig om.
Det tror jag vi alla gjorde.
Ville egentligen inte ha något annat erkännande
än för det vi skapade på musikalisk nivå.
Men kvällspressens uppmärksamhet, hemsk som den må vara,
är ett tecken att du gör någonting rätt på något vis.
Åh, skit.
Vad?
Jag minns inte att jag sa så.
När jag blir igenkänd älskar jag det. Det gör jag.
Det är därför vi är på en schysst nivå, för det har inte blivit gammalt
och, du vet...
Det är riktigt spännande
för de enda som känner igen oss är folk som gillar vår skiva.
Jag vet inte hur folk som Madonna kan hantera den berömmelsen för...
MANILA 3 TIMMAR TILL KONSERT
...man måste i princip bli en enstöring, tror jag.
Okej, tack allihop.
Känns som om jag har fel kläder.
Ville bara kolla att alla hade nog med maskingevär.
Okej, polarn, du först.
Det var galet.
Förlåt, jag...
Men det var kul.
2 TIMMAR SENARE
Musiken är överallt.
Hela universum är musik.
Du kan bara gå nerför gatan. Det är en slags musik.
Det sker alltid något under dagen som är inspirerande.
När vi började spela in
hade Chris en liten fyrspårig kassettspelare.
Och det var så vi fick ner det.
Det var före mobiltelefoner och bärbara datorer och annat att spela in på.
Jag ska visa dig min bok.
ENERGI - VIBB - KÄNSLA
Kolla där. Ser du?
Om jag skulle tappa det skulle vi vara... Vad skulle vi göra?
- Vad står det i boken? - Få Travis att fixa oss några låtar.
Vad står det i boken?
Bara tjejers telefonnummer.
Och designer för scenkostymer.
Mitt sätt att reda ut dagen är att sitta ner och sjunga om den.
Jag antar att det är som att skriva dagbok.
Ingen vet riktigt vart låtar kommer från.
Man vet inte hur eller varför eller om det kommer komma några fler.
Alla våra största tar tio minuter...
...men man får bara fram dem genom att sitta i timmar
och ännu fler timmar på de andra.
Och så plötsligt kommer en och du bara tar emot den.
Kanske tar den till Jonny, Will och Guy
och så lägger de till sitt och det är som en produktionslinje.
Och ibland säger de okej och ibland säger de nej, aldrig.
Det är ett spektrum mellan "okej-nej aldrig".
När vi hör en ny låt
har Chris och jag en tendens att vara oerhört positiva.
De säger alltid: "Ja, jag gillar den. Jag tror den kan bli bra."
Och jag och Guy brukar koka av ilska och säga:
"Det här är slöseri med tid. Nu fortsätter vi med nästa."
Det är svårt.
Om Chris kommer med en låt, om jag kanske inte gillar den,
det är det jag hatar mest.
Du ställer dig i skottlinjen där någon kan säga:
"Gå och skriv någonting bättre då."
Du har låtens liv eller död i dina händer
för de är ganska känsliga.
Men får man en antydan om att det inte är den bästa låten de skrivit
brukar musiken kastas ut.
Jag skulle säga att min hitprocent inom gruppen är kanske 10.
Alla de där jävlarna kan lägga in veto.
Det är förkrossande, men de har alltid rätt.
Jag vet att när vi lägger fram en låt för världen
är det en massa människor som säger att den inte är särskilt bra
så det är nog bäst att åtminstone vi fem är överens.
En av oss kan inte säga: "Sa ju att den var skit."
Otroligt.
Jag spelar en låt för honom som jag tycker är kul
Han säger: "Jag gillar inte riktigt den."
Jag är rädd för Will,
vet inte exakt varför.
Men inte lika rädd som vi andra är för Guy!
Så är det!
Ibland känns det som vi bara är deras minioner.
Will och Guy och deras jävla åsikter.
Det är för bra.
De skulle inte gilla den.
Generellt är det så det fungerar.
Normalt kommer antingen idéer eller hela låtar alltid från Chris.
Oftast spelar han den för Jonny först.
Guy lyssnar och sen kommer den till mig.
Och det är vårt jobb som resten av bandet
att inte klanta till det, för det är riktigt bra.
Vi hoppar tillsammans.
Vi kör... ett, två tre, kör!
Hur är det att vara Jonny i Coldplay?
Jag vet inte. Har aldrig varit någon annan.
Jonny är min hjälte.
Jag spenderar hela livet på att försöka dra honom ut ur skuggorna
för han är väldigt ödmjuk.
Jag älskar att spela live och jag älskar att spela låtarna för folk
men jag tror jag älskar att skriva ny musik mest av allt.
Okej, redo?
Två, tre fyr.
Jonny har alltid varit väldigt blyg
men utan orsak, för han var den med mest talang.
Det är nyckeln till vårt band, egentligen,
sättet som Chris melodier och Jonnys gitarr passar ihop.
Nej!
Skit i det nu. Finns det ett keyboard någonstans?
Våra personligheter passade ihop.
Vi kunde inte ha två som Chris, och vi kunde inte ha två som jag.
- Det skulle inte funka. - Det blir bra
när vi spelar in det på rätt sätt.
Det är rätt takt, dock.
På vissa sätt har han ändrats.
Numer beror det på vem som är där, för vi bor i olika delar av världen.
Får du med allt, Mat?
När vi började spela in A Head Full of Dreams
var Guy, Will och jag i studion i London
och jobbade på ett spår, "Legends", och vi fick inte till det riktigt.
Jag åkte till L.A., jobbade i Chris hus och försökte få till ett bra gitarriff.
Liksom bara famlade runt i mörkret.
Han började spela en melodi, riktigt sakta.
Hans gitarr får igång mig.
Jag tänkte: "Det är något fantastiskt med det där."
Du kan ta bort resten av låten och jag tror inte någon skulle märka det.
Och det är vad som hände.
Okej, lita på mig allihop.
Det här blir otroligt.
Alla böjer sig ner.
Ner allihop.
Böj er ner.
Håll er nere.
Ett, två.
Et, två.
Tack, allihop.
Händer upp, vilka vill att "Adventure for Life" ska bli vår första singel?
2 MÅNADER TILL SKIVSLÄPP
Vår vänskap har definitivt ändras från den första tiden.
Okej, "Adventure for Life". Det är bra. Då är vi överens.
Kommunikationen är väldigt öppen. Vi pratar nästan varje dag.
Men ja, det kan innebära en massa ihopstötningar.
Där är han!
Låtsas som vi haft ett hemskt bråk.
Gör inte så mot honom.
Stackars Phil.
Ofta är atmosfären i studion väldigt spänd, ja.
Och det är en massa skratt, men det kan bli tungt.
Hur mår ni, mina bröder?
Åh. Hej, allihop.
Hej, Phil.
Ibland kallas jag in
och de har stenansikten och ingen pratar med någon
och jag kan se att de är mitt i ett bråk.
Det är en delen av mitt jobb som är svår.
Alla okej?
Du, Phil.
Vi har haft ett hemskt bråk.
Ett hemskt bråk.
Ibland ser jag tillbaka och tycker inte jag ändrats alls.
Jag gör bara inte det, inte på samma sätt som Chris har ändrats.
Han har utvecklats så mycket som person.
Men sen är det en massa saker som inte har ändrats,
som hans förmåga att få mig att skratta som ingen annan.
Kolla det här Venn-diagrammet jag håller på med.
Det delar spelningen i gamla Coldplay-låtar,
nya Coldplay-låtar...
Vad tror du om förhållandet singlar till skivspår?
Just nu är det runt 60/40-delning mellan nya...
Minus den första metern vi tog från första kvartalet mot försäljning av varor
är den grundläggande fraktalen som vi lärt oss av REM och U2,
som vi nu kallar RE2,
bandet som vi strävar efter att vara
plus Radiohead och Beyoncé och Jay-Z på samma gång
vidare till Young Thug.
Och då får vi detta, vilket är vår spellista.
Det finns för- och nackdelar med att jobba med någon du står så nära.
Chris skulle säga det också.
Det kan bli lite stökigt, helt klart.
Jag har lämnat bandet två gånger, tror jag.
Första gången för att jag blev sjuk. Utmattning, i princip.
BÄSTA BRITTISKA GRUPP
Jag kommer alltid att minnas. Det var dagen för Brit Awards.
Bästa brittiska grupp.
- Ja! - Coldplay.
Vi vann bästa band och bästa album
och jag hade en känsla inuti mig att det borde vara bästa dagen i mitt liv
men jag kände mig så totalt utmattad.
Inget glatt minne alls.
Det är det konstigaste som någonsin hänt oss.
Och vi är jätteglada, så tack så mycket.
Men sen kom jag tillbaka och vi gjorde Rush of Blood to the Head.
Det var ännu mer stressande än den första
och min relation till Chris i synnerhet var rätt ansträngd.
Och någonting fick ge vika.
Men jag sväljer min stolthet.
Men jag lyssnar på vad han har att säga och inte...
Nej, jag tänker inte tjafsa med honom.
Inte. Det är inte i min natur att ha den diskussionen.
Jag tror dynamiken mellan sångare och manager är rätt speciell
och det passade inte riktigt vår vänskap.
Så jag hoppade av.
Phil blev lite utbränd och ville göra något annat.
Han flyttade så långt bort från oss som han kunde
genom att dra till Sydafrika och sen Australien.
Jag tror han försökte säga oss något.
Han var inte med oss på ett album
och det var när vi verkligen behövde honom.
Vi fattade beslut som inte var så bra som de kunde ha varit.
Vi tycks ge upp innan...
Nej, det låter inte rätt?
Jag förstår inte. Är det rätt mönster?
Jag tror inte vi var så funktionella den perioden.
Vi tappade bort oss lite.
Jag tror vi kände en massa press att göra något slags storslaget album.
- S - VINSTRAS
Det var rubriker i pressen om EMI: s aktiekurs och allt sådant där.
Vi visste inte ens vad en aktiekurs var då.
Dag efter dag gick och vi kom ingenstans.
Det visade sig i missbruk och det visade sig i stress.
Och just då var det en riktig kamp.
Ett år senare hade vi absolut ingenting klart.
Vilken jävla idiot. Fan!
Och du filmar inte några av bråken.
Det var mycket ifrågasättande.
Ska vi göra så här? Ska vi göra så där?
Det är en hög med skit.
Vi måste börja om från början.
Vi har tappat spåret!
Jag var så orolig över vad alla andra tyckte.
Vi bara tappade det, du vet.
Vad vill du att vi ska göra, då?
Generellt, ju större ni blir som band
desto större blir hela maskineriet omkring er
och fler saker hamnar i vägen för fyra snubbar som spelar musik ihop.
Du måste göra den... grejen på den versen.
Det var första gången vi hade varit i den situationen
och vi visste inte hur vi skulle hantera allt det där.
Om Phil hade varit här kunde det ha blivit annorlunda.
Det är bara normalt, eller?
Om det inte funkar är jag ledsen.
Jag kan använda ordet "Leonardo", eller hur?
Ja, så länge det inte är DiCaprio.
Det är DiCaprio.
Jag gillar fortfarande inte det.
- Inte? - Nej.
Helvete, mannen.
Ni två stryper alla mina texter.
Jag får inte sjunga om något eller någon.
Jag vet inte. Det är lite fånigt, tror jag.
Att prata om Leonardo.
Vad ska du säga om honom?
Att han såg mönster.
Var?
I stjärnorna på natten.
Var inte det Galileo?
Du låter mig inte sjunga några substantiv eller saker.
Jo, det gör jag.
Jag får inte sjunga något som är en sak.
Det bannlyses omedelbart.
Det gör det inte.
Jävla substantivälskare.
Riffhatare.
Och frihet. Du hatar riff, frihet och substantiv.
Jag hatar gitarrister och sångare.
Det är två substantiv jag hatar.
Kan vi köra igenom det? Jag börjar tappa bort mig.
Processen var sannolikt den minst njutbara av alla våra skivor, definitivt.
Vi gick igenom en massa konstig skit den gången.
Men Dave var otrolig
och tursamt nog hade vi låten "Fix You" att hjälpa oss igenom den perioden.
Vad är det som du sjunger på slutet? Hur är texten?
Okej.
- Ja. - Är det skit?
Nej, det låter bra.
Jag undrar om det kan vara typ... någonting som är mer meningsfullt.
Kan du ta bort lite efterklang?
Sådär ja. Tack.
X & Y - TWISTED LOGIC-TURNÉN 2006
Så besvärad har jag aldrig varit
över att folk inte skulle gilla vad vi gjorde
för jag var inte riktigt säker på om jag gillade det.
Det var en konstig tidsperiod.
När du läser något som är kritiskt...
DEN GRANDIOSA, BERÄKNANDE SJÄLVÖMKAN
FRÅN ÅRTIONDETS MEST ODRÄGLIGA BAND.
...ger du det alltid mer vikt än något du läser som är snällt.
De kan skriva en hel artikel som är snäll
och bara ha en rad som är lite elak.
"MUSIK ATT VÄTA NER SÄNGEN TILL"
Och det är den enda raden du minns.
Alan McGee på Creation Records har sagt
att er musik var för sängvätare.
Hur kände ni kring det? Hur var er reaktion?
Vi kissade i sängen.
Man kan inte göra alla nöjda.
Om det är det du jagar, kommer du att misslyckas
för det är bara inte möjligt.
Skit.
Varför skrev de så om oss i New York Times?
Det är deprimerande för New York Times hatar oss.
Det är okej. Jag fattar.
Jag tror det är viktigt att ha figurer att förlöjliga.
Jag kan vara en av dem.
Enda gången det är pinsamt är om du springer på någon som skämtat om dig.
Förr i tiden blev jag väldigt arg.
Men jag ändrade hela min filosofi.
Det enda jag klagar på med vårt jobb
är att om du är den sortens person som oroar dig
har du så mycket tid att sitta och oroa dig att det är allt du gör.
Jag la många år på att vara ängslig över folk som inte gillar oss
utan att fokusera tillräckligt på dem som gillar oss.
Det är svårt att förklara.
Du måste hitta något att oroa dig över.
Du är en sådan person.
Det är inte jag.
- Det är du. - Förutom...
Kolla vad du behövde hitta att oroa dig över.
Du oroar dig. Det gör du!
Sätt det i kontext till andra omkring dig.
Du är perfektionist.
Jag vet, Guy. Jag är perfektionist.
Om jag inte var det skulle vi fortfarande spela på The Falcon.
Men du har gjort det väldigt bra.
Vi har gjort det väldigt bra.
Jag tycker allt vi gjort är skit.
Det är därför jag fortsätter göra nytt.
Det här är skit, det är skit.
För det är min magkänsla. Det är det som får dig att gå vidare till nästa sak.
I början hade vi många fler diskussioner
särskilt mellan Chris och mig själv.
Jag hade säkert många fler åsikter då
vilket säkert var jäkligt jobbigt för allihop.
Jag vet inte om jag försökte komma bort från mig själv
eller om jag inte var komfortabel med mig själv, men jag drack alldeles för mycket.
Det gör inte direkt alla lyckliga.
Chris är definitivt öppen.
Will och Jonny och jag är mycket mer återhållsamma avseende känslor.
Och det är säkert därför så många band splittras
för de har inte lärt sig att acceptera varandras skillnader.
Det fanns en tid då jag tänkte att alla måste följa mina känslor.
Vid en viss punkt kände jag att om jag fortsatte så
kommer en av dem att lämna.
Jävla skithög.
Kanske, vi ville inte hantera den här temperamentsfulla idioten hela dagarna.
Vilken skitstövel.
Bara 32 konserter kvar innan Coldplay upphör.
Få det med på film medan du kan.
De har sina egna känslor och sina egna liv.
Även om de är mycket svårare att läsa så har de ändå toppar och dalar.
Det jävla mickstativet slår tillbaka och träffar mig i ansiktet.
Det är som att sjunga in i Naseem Hamed.
Jag lär mig hantera topparna och dalarna lite bättre.
- Fixa det, snälla. - Uppfattat.
Varje kliché som finns har vi varit igenom.
Vi kände bara aldrig att det var viktigt att prata om det.
Alla grupper om fem män som har nått sena 30-årsåldern
har säkert varit igenom depression, beroende,
skilsmässa, allt.
Även om det vore fem revisorer.
Vi har gått igenom så mycket tillsammans.
Men det otroliga är att vi hållit ihop som en flock.
Det är så ditt hår ser ut normalt
men när det är blött...
Blir det alldeles krulligt igen?
Jag tror inte det.
Jag vill inte se ut som ett metalband från 80-talet.
Du skulle bli en bra frisör, Guy.
Ja, känsligheten du gör det med.
Starta företag med någon vid namn Toni.
Överallt vi reser, vad än vi går igenom
kan vi stänga dörren och sitta ner som grupp
och antingen skratta åt det eller klaga eller fira.
Ser jag ut som en idiot?
Nej, du ser fantastisk ut.
Varför, vad sa du?
Jag skämtade bara.
Varför all denna förtroendeskada?
Jag kan sitta med Jon, Will och Guy och Phil i timmar just nu
och bara prata om allt.
Det är officiellt.
Vad sa han till dig?
Han sa att jag såg ut som en idiot.
Det sa jag inte.
Jag sa bara: "Ska du verkligen ha den där hatten?"
Åh, gode Gud.
Kom igen, du vet det är ett skämt.
Jon, du ser lysande ut, polarn.
Jag kan inte ta fler förolämpningar.
Jag tror det var mödosamt för oss alla
medan att gå in i studion igen och göra Viva blev spännande igen.
Vi saknade definitivt Phil
och vi insåg hur mycket vi saknade honom när han kom tillbaka.
Ja, Phil kom tillbaka i lysande Technicolor igen
och det var då vi köpte vårt eget ställe
och verkligen försökte få kontakt som vänner igen.
När jag kom tillbaka kom jag inte tillbaka som manager.
Dave Holmes gjorde det så mycket bättre än jag kunde.
Jag kom tillbaka som bandmedlem, som bara gjorde allt det roliga.
THE BAKERY NORRA LONDON
Vårt band kom hem igen.
Det gjorde att allt fick fokus på nytt.
Du vet, det var vår egen studio, vårt eget HK.
Det var nytt territorium för oss. Vi visste inte exakt hur vi skulle uppträda.
Jag tror vi ville ha en producent för att ge oss lite idéer
kring hur vi kan presentera nästa fas för vårt band.
Vi ville hitta någon som hade samma effekt på oss
som Brian Eno hade på U2 och David Bowie och Talking Heads.
Alla dessa otroliga band som vi älskar.
Så vi frågade Brian: "Känner du till någon?"
Och han sa: "Jag skulle gärna försöka själv."
Så vi letade efter den nya Brian Eno och vi hittade den gamla Brian Eno.
Han blir bara intresserad av ett band
när de blir enorma och dåliga samtidigt
för han ser en möjlighet att hålla er enorma men göra er bra.
LIV - HUNGER - STARK IDENTITET
Det är som att ha en underbar, mysig rektor
som tyst styr förhandlingarna utan att någonsin höja rösten.
Han är som en slags trollkarlsfigur, som en Gandalf eller en Dumbledore,
som kommer in och strör magi överallt
och sen försvinner ett tag eller säger: "Jag gillar verkligen den låten,
men har ni tänkt på att spela den baklänges och på franska?"
Vad är det?
Det är en högtalare.
Tricket är att försöka få ut alla.
Hoppsan! Bara en kvar.
Han är oupphörligt experimentell.
Han är inte rädd att det ska låta dumt. Han är inte rädd att misslyckas.
Det kan vara otroligt löjligt, lite av det vi gör.
Man kan fråga sig vad vi håller på med.
Vad?
Han kickade mig från bandet ett par veckor.
På den tiden hade jag stark vilja avseende "det måste låta såhär".
Så han lärde oss att låta alla komma till slutet av sin idé
innan någon dömde ut den.
Vi åkte till Barcelona och vi gjorde en slags sångresa med honom
vilket var ett av huvudelementen på den skivan,
ljudet av en massa röster tillsammans.
Det som utlöste Viva La Vida var de stora allsångsmelodierna.
Den renaste glädjen för mig är en kollektiva biten.
Vilken är nästa? Åh, "Viva La Vida".
Inget slår en allsång live.
Jag älskar allsång mer än något annat.
Under loppet av nästa platta, Mylo Xyloto,
var det rätt tydligt att det gick bra i vissa delar av mitt liv
och riktigt dåligt i andra.
När vi är på turné är det en så liten bubbla,
man blir som en institution
och det är därför många män har problem i sina privatliv.
Mot slutet av Mylo -turnén
var det en riktigt svår period under ett år eller så
när jag kände mig värdelös för allt och alla.
Det var som: "Jag är ett vrak,
för jag kan inte njuta av de jättebra sakerna runtom mig."
Sen gick jag förstås igenom uppbrottet med Gwyneth.
Jag ska aldrig klaga. Jag är tacksam för allt.
Men det var rätt kritiskt.
Det var uppenbart att Chris hade det svårt
och att han var olycklig.
Vi kände oss hjälplösa på ett sätt.
Naturligtvis är det smärtsamt
när din vän går igenom något så traumatiskt.
Han hade väldigt ont.
Man kan tänka sig det värsta scenariot.
Jag oroade mig för honom så pass att jag bara var riktigt glad
att få ett SMS på morgonen och veta att han var okej.
Och nästan när han var som absolut längst ner
började vi göra Ghost Stories.
Det vi bestämde oss för att göra på Ghost Stories var att vara riktigt ärliga.
Jag vill inte snacka strunt
för jag måste sjunga det för att ta mig igenom dagen.
Vi byggde en studio i Guys hus.
Jag tror det var allt Chris var kapabel till.
Jag minns det som en läkande tid för honom
och jag tror han började le lite mer omkring där.
Han hade det riktigt svårt.
Ja, vi kände oss mycket beskyddande mot honom.
Chris liv är annorlunda än mitt.
Han har ett väldigt offentligt liv.
Folk vet vad som händer, eller vill gärna tro det.
Så vi var oroliga för honom, att han släppte folk för nära inpå,
men det var det han ville göra.
Jag tror Chris behövde få ut det ur sitt system
och han behövde uttrycka de sakerna i de låtarna.
Det var förstås mycket personligt och jag gillar det av den anledningen.
Jag gillar det för sitt mod och ärlighet.
Vad vi ville göra
var att ge den komfort som musik alltid har givit honom.
Det är det enda sättet vi kunde hjälpa honom, att vara vänner i musiken.
När någon av oss har gått igenom svårare tider
är det bandet som lyfter upp varann.
Det är verkligen fantastiskt att ha det i sitt liv.
När någon behöver något, så ställer alla upp.
Det har utvecklats till mycket mer än bara vänskap.
Vi är mer som en familj nu.
Det var en utmanande period.
Det var en slags resa från total ensamhet till total samhörighet.
Kom igen, kom igen.
- Kom igen. - Få in det.
Phil, vill du luta dig mot honom?
SUPER BOWL 50 HALVTIDSSHOW FEBRUARI 2016
Jag vet att alla är lite nervösa.
Jag vet att alla har mycket adrenalin i sina system.
Men ni har ett så fint budskap att ge.
För ut det.
Älskar er, bröder.
Fint sagt.
Bra sagt, Phil.
Det har varit en lång resa hit.
Den tid som vi varit ett band har skiftat så mycket i musiken.
Det är en inte en tid då man kan ta något för givet.
Jag tror vi hade tur att ha varandra.
Tur på många andra sätt också.
Det känns som om jag har sprungit i åratal.
Det är första gången sen jag gick med i bandet
som jag faktiskt stannat och sett tillbaka.
Det känns som en livstid sedan vi började.
Hallå.
Trevligt att ni kommit för att se oss nu
innan vi blir typ Bon Jovi-enorma.
Det som är sig likt är vår passion för att göra musik tillsammans.
Jag skulle inte vilja göra det jag gör utan mina vänner.
Jag tror gängmentaliteten definitivt fortfarande finns där
men gänget har blivit lite större.
Den första drömmen...
När vi hade den verkade den vara slutpunkten.
Och det jag har insett är att det faktiskt bara är början.
Jag känner inte att vi har nått en slutdestination.
Jag vill inte sluta spela.
Jag vill inte sluta med det här.
Vill inte alls sluta. Nej.
Vi höjer, vi höjer.
Jag ser inte direkt bakåt, vet du.
Det känns bara konstigt.
Men Phil sa häromdagen, för jag skulle fylla 40:
"Du borde skriva ett brev till ditt 17-åriga jag
och berätta vad du gör
för hans huvud skulle explodera."
De första åren försöker du få dig själv att känna dig annorlunda mot alla andra.
Men de senaste åren känner jag som om resan varit för att påminna mig och oss
att vi tillhör samma stam, på samma lilla planet i rymden
och mer än någonsin känns det som om det är det vi är del av.
Ett stort band.
- Vad kommer härnäst. - Jag vet inte.
Vi har försökt nå hit så länge.
Jag skulle förvånas oerhört om det kommer ett till konventionellt Coldplay-album.
Det känns som slutet på en berättelse eller en film.
Det överraskar mig inte alls att han säger
att det är slutet på en era, slutet på något.
För så tänker han.
Men jag hoppas att det inte är slutet på allt.
Det händer vid varje platta.
Det kan bli vår sista, men det har inte varit så än.
Jag ser bara fram emot vad som händer sen.
Vi har varit ihop i 20 år
och uppnått så många saker som vi ville uppnå.
Det har varit den mest fantastiska resan hittills.
Jag är tacksam för hela resan.
Jag har tilltro till framtiden.
Jag litar på livet.
SISTA DAGEN AV INSPELNING A HEAD FULL OF DREAMS
Först och främst, tack för att ni alla är här.
Ni är faktiskt alla en del av bandet. Är inte det galet?
Även om vissa av er kanske skäms för att säga det
är ni alla medlemmar av Coldplay.
Vi har en låt till, om ni vill köra den.
Jaa!
Tack för den underbara responsen.
Ni får toppbetyg av mig.
Ett, två, tre och...
A HEAD FULL OF DREAMS-TURNÉN 2016-2017
BUENOS ARIES SPELNING 1
SÃO PAULO SPELNING 5
MEXICO CITY SPELNING 10
LONDON SPELNING 21
GLASTONBURY SPELNING 26
LOS ANGELES SPELNING 46
SYDNEY SPELNING 60
MANILA SPELNING 63
BANGKOK SPELNING 64
TOKYO SPELNING 69
MILANO SPELNING 83
BUENOS ARIES SISTA KVÄLLEN PÅ TURNÉN
IDAG ÄR DET SPELNING NR 115
SISTA KONSERTEN
Mina vänner...
det är slutet på A Head Full of Dreams- turnén.
Tillbaka där allt började.
Tack alla världen över, hemma och utomlands...
...för att ni är den bästa delen av vår show
och för att ni håller era och våra huvuden fulla av drömmar.
Vi gör det här tillsammans.
Vi är ett enda stort band.
Allting är möjligt
om ni aldrig ger upp...
och om ni tror på kärleken.
Om ni ser det här betyder det att vi inte har floppat.
Så tack så mycket för att ni inte låter oss floppa.
Om ni inte ser det här, har vi floppat,
så jag kan säga vad fan jag vill.
Om ni ser det här...
Uppenbarligen ser de det här.
Nej, det skulle vara "Ni ser det här." Inte "om".
Då kör vi.
Vi går och säljer några jävla skivor.
Säger att vi bildats på college.
Jag bryr mig inte. Jag gillar inte Alan McGee.
- Kan du sjunga den tonen igen? - Ja.
- Jag tycker den här låten är lysande. - Jag tycker också den är riktigt bra.
Vad tycker du, Will?
Jag tycker andra halvan är jättebra.
Vi är nog det enda bandet i England
där minst två av medlemmarna har simfötter.
- Vem har simfötter? - Vi bluffar nu, eller hur?
För orsaken att jag visste... Vi var på turné.
Vi tog en dusch.
Och varje morgon fanns det två uppsättningar normala fotavtryck
och två simfötter.
Simfötter.
Jag kan fan se att du skrattar!
Många tror...
...att vi inte är rock and roll.
Men jag undrar, är det inte rock and roll att äta bakverk före kl 08.00?
I vilket jävla universum?
Om du minns för ett år sen...
Ett år sen bildades det här bandet...
Du är patetisk!
Jag är trött på det här... Det är fan patetiskt!
Helt jävla patetiskt!
Jag kommer kräkas.